Merton a Lazarsfeld: spolupráce sociologické teorie
s empirickým výzkumem

Hynek Jeřábek
Univerzita Karlova v Praze, Fakulta sociálních věd, Praha

Merton and Lazarsfeld: Collaboration on Theory and Empirical Research. This article represents an excursion into the history of sociology and into the history of empirical sociological research. It looks at four outcomes of collaboration between Paul F. Lazarsfeld and Robert K. Merton. All of them draw on a combination of empirical research and sociological theory, and all of them were of significance for the cooperation between Merton and Lazarsfeld. First, they developed a pair of methodological tools: the programme analyser and the focused interview, and they created a functional model for the combined use of these two devices in research. Next, they co-edited a monograph titled Continuities in Social Research, in which they presented the results of the ‘American Soldier’ study and explained its contribution to the development of sociological theory and research methodology. Merton was a theorist and Lazarsfeld an empirically oriented scientist, and the fruits of this kind of collaboration are apparent in their joint article ‘Friendship as a Social Process’. The fourth example of their cooperation occurred with their efforts to assert Lazarsfeld’s idea for a centre for advanced training in social research that would focus on research training. The complementary roles that Lazarsfeld and Merton played are illuminated further by the memoirs of these two scholars, which reflect on their collaborative research work.
Sociológia 2012, Vol. 44 (No. 1: 62-82)

Key words: Lazarsfeld, P. F.; Merton, R. K.; cooperation; empirical research; sociological theory; collaboration of empirical research and sociological theory

Úvod

Tento článek je exkurzem do dějin sociologie a do historie empirického sociologického výzkumu. Jeho tématem je nepříliš dlouhá etapa ve spolupráci Paula F. Lazarsfelda a Roberta K. Mertona, kteří v letech 1941 až 1955 probojovali a uvedli v život promyšlený model spolupráce sociologické teorie s empirickým sociologickým výzkumem, a tím završili úsilí mnoha svých předchůdců a současníků. Na relativně malé ploše jedné stati není možno seznámit čtenáře s celým dílem obou autorů. Stať se soustřeďuje na několik významných výsledků spolupráce Mertona s Lazarsfeldem a snaží se na nich dokumentovat, že právě v jejich společném díle lze najít klíč k pochopení přerodu sociologie do podoby moderní teoreticko-empirické vědní disciplíny. 
	Příležitostí k tomu není mnoho. Přestože Lazarsfeld a Merton intenzívně spolupracovali po dobu pětatřiceti let od roku 1941 až do Lazarsfeldovy smrti v roce 1976, Lazarsfeldův životopisec David Sills našel jen šest děl, které oba společně publikovali. (Sills 1987: 270) Tato stať soustřeďuje pozornost na tři z nich a doplňuje je rozborem dvojice ve spolupráci vyvinutých a společně užívaných výzkumných nástrojů, které oba uvedli do výzkumné praxe. Prvním a možná nejvýznamnějším z diskutovaných děl je společně editovaná kolektivní monografie Continuities in Social Research (Merton – Lazarsfeld eds. 1950, také 1974), v níž popisují sociologii jako povolání, které vyžaduje neustálou spolupráci teorie a empirického výzkumu. Dále spolu sepsali návrh na přeměnu výzkumného ústavu při Kolumbijské univerzitě, slavného Úřadu pro aplikovaný sociální výzkum (BASR nebo také The Bureau) na Advanced Training Centre in Social Research (Lazarsfeld a Merton 1972 [1950]), tedy na středisko pro pokročilý, tj. doktorandský výcvik ve společenských vědách a poté se snažili v obtížných podmínkách prosadit maximum z těchto myšlenek do praxe. Třetím výsledkem jejich koordinovaného úsilí v oblasti teorie a metodologie byl jejich společný článek Přátelství jako sociální proces (Friendship as a Social Process). (Lazarsfeld – Merton 1954) Můžeme jej chápat jako příklad toho, jak vypadala jejich společná výuka v teoreticko-metodologickém doktorandském semináři na Kolumbijské univerzitě. Všechny tři práce popisují spolupráci sociologické teorie s empirickým výzkumem. A o pokrok empirického výzkumu se Lazarsfeld zasloužil mimo jiné vynálezem přístroje nazvaného analyzátor programu (Program Analyzer) a Merton vyvinutím metody skupinového zaměřovaného interview (Focussed Interview). Oba tyto výzkumné prostředky se ideálně vzájemně doplňovaly a tvořily tak vlastně modelový příklad kombinace měření a porozumění, kvantitativního a kvalitativního výzkumného nástroje.
	Samozřejmě, že proměnu sociologie nezpůsobilo vydání těchto děl nebo zavedení dvou vzájemně propojených výzkumných prostředků. V míře a rozsahu, jak to článek dovolí, se čtenář seznámí s kolumbijsou sociologickou školou i s významnými výzkumy a publikacemi čtyřicátých let dvacátého století v USA, které také pomáhaly proměňovat sociologii ze spekulativní nauky v moderní teoreticko-metodologickou vědní disciplínu. Samotná spolupráce Mertona s Lazarsfeldem se netýkala jen publikací a výzkumů. Významná byla účast obou na řízení BASR, výzkumného ústavu, který Lazarsfeld založil ve čtyřicátých letech při Kolumbijské univerzitě. Důležitá byla jejich výchova doktorandů, a to mimo jiné také formou společných teoreticko-metodologických seminářů, kterých se oba účastnili.
*    *    *
	Je možno říci, že Paul Felix Lazarsfeld a Robert King Merton se seznámili díky situaci na katedře sociologie Kolumbijské univerzity. Podle Mertona se na katedře v roce 1940 uvolnilo místo profesora sociologie a příznivci sociologické teorie v čele s Robertem Mc. Iverem a protagonisté empirického výzkumu vedení Robertem S. Lyndem se nedokázali dohodnout na jeho obsazení. Diskuse dvou křídel na katedře – “teoretiků” a “empiriků” – skončila kompromisem a namísto jednoho profesora byli přijati dva nadějní badatelé – tehdy čtyřicetiletý Lazarsfeld na místo docenta a tehdy třicetiletý Robert K. Merton na místo odborného asistenta. (Merton 1998: 164-165; Neurath 1980: 34; Lazarsfeld 1975: 35)
	Paul Lazarsfeld již delší čas před svým příchodem na Kolumbijskou univerzitu spolupracoval s Robertem Lyndem, vedoucím katedry a autorem slavného Middletownu. Znali se od Lazarsfeldova prvního amerického pobytu v roce 1933. Lazarsfeld měl za sebou léta aplikovaného výzkumu rozhlasu a nezaměstnanosti v Rakousku. Právě jeho zkušenosti s empirickým výzkumem a intenzívní zájem o něj spolu s již prokázanými výsledky mu otevřely cestu do Spojených států. Výzkum nezaměstnaných v Marienthalu napomohl jeho kontaktům s Robertem Lyndem a tedy i s Kolumbijskou univerzitou. Robert Merton byl v roce 1940 již uznávaným teoretikem. Přišel z Harvardovy univerzity a jeho studie ze sociologie a historie vědy vzbuzovaly již tehdy zaslouženou pozornost. Jejich zdroje pocházely z odlišného okruhu literatury. Každý z nich navazoval na jiné autory a jejich bibliografie se téměř nedotýkaly, nijak významně se nepřekrývaly. (Merton 1998: 165)

1.	„Analyzátor programu” a „zaměřované interview”

Lazarsfeld a Merton se poznali a začali spolupracovat v rámci pokračování princetonského projektu výzkumu rozhlasu v době, kdy ten přešel na Kolumbijskou univerzitu do New Yorku. V Mertonovi našel Lazarsfeld cenného kolegu pro společné empirické výzkumy rozhlasového vysílání, které byly tehdy jeho hlavním tématem. Poprvé v historii sociologického výzkumu tady byl použit ve vzájemném propojení měřící prostředek a skupinová diskuse. Paul Lazarsfeld a Frank Stanton vynalezli přístroj pro exaktní hodnocení rozhlasového vysílání posluchači a Robert K. Merton k tomu vyvinul zcela nový výzkumný prostředek pro sledování názorů posluchačů a nazval jej zaměřované interview (the focussed interview).
	Osudy přístroje později nazvaného Program Analyzer (analyzátor programu) se váží k samotným počátkům Lazarsfeldova zájmu o rozhlas, k letům, kdy zkoumal rozhlas ještě ve Vídni. Tehdy vznikl první model hodnocení připravovaného rozhlasového pořadu. Pomalu tikající metronom udával časové okamžiky, kdy jednotliví hodnotitelé napsali na lístek kalendáře znaménko “+”, když se jim pasáž líbila, a znaménko “–“, když se jim poslouchaný úryvek zrovna nelíbil, a otočili kalendář na další stránku. Frank Stanton, technicky zdatnější spoluautor analyzátoru programu, byl patrně tím, kdo přivedl Lazarsfelda na technické řešení, které vycházelo z přístroje, který se již tehdy používal pod názvem “polygraph”. Dodnes pomocí něj zaznamenávají astronomové přesný čas zákrytu hvězdy kotoučem Měsíce. 
	Jak tedy fungoval analyzátor programu? V rozhlasovém studiu se shromáždilo řekněme deset hodnotitelů připravovaného rozhlasového pořadu. Byla jim přehrána nahrávka pořadu a oni, nezávisle jeden na druhém, průběžně hodnotili jednotlivé pasáže pořadu, zda se jim líbí, nebo naopak nelíbí. Výsledky jejich bodování byly ručně přeneseny do výsledného grafu znázorňujícího průběh hodnocení celého pořadu. Přitom dvojice histogramů nakreslených proti sobě od horizontální neutrální polohy ukazovala směrem nahoru počet pozitivních a dolů počet negativních hodnocení v každém odečítaném okamžiku (např. každých 30 sekund). (Peterman 1940; Jeřábek 1997: 98-103)
	Spolupráce Lazarsfelda a Mertona se váže právě k vyhodnocení výsledného grafu z analyzátoru programu. Lazarsfled o tom vypráví ve svých memoárech historku, kterou Merton potvrzuje: V prvním roce, kdy oba nastoupili na Kolumbijskou univerzitu, Paul Lazarsfeld, tehdy žijící již se svou druhou manželkou – Hertou Herzogovou, pozval manžele Mertonovy na večeři. Když Robert K. Merton s manželkou přišli, Lazarsfeld rychle a nekompromisně přesvědčil Mertona, aby zanechal svou choť ve společnosti jeho manželky a šel s ním do rozhlasového studia, kde uvidí něco velmi zajímavého. Po hodnocení prvního pořadu skupinou posluchačů s pomocí analyzátoru programu nastoupil asistent a vedl s hodnotiteli rozhovor nad překresleným grafem výsledků. Merton se nezdržel podnětných kritických poznámek na adresu asistenta, které posílal Lazarsfeldovi na lístcích papíru během diskuse. Lazarsfeld, potěšený jeho aktivní přístupem, jej požádal, aby se spolu podívali ještě na jedno hodnocení další skupinou, která právě přišla do studia a po seanci poprosil Mertona, zda by si nechtěl vyzkoušet roli moderátora a zdali by byl ochoten vést rozhovor s hodnotiteli tentokrát on a uplatnit při tom své postřehy. Merton nabídku přijal, a to byl faktický počátek jejich dlouholeté spolupráce. (Merton 1987: 552-553; Merton 1998: 167-168; Lazarsfeld 1975: 36)
	R. K. Merton líčí svou spolupráci s Lazarsfeldem při výzkumu rozhlasu a především pak své angažmá ve výzkumu Americký voják, při němž bylo významnou měrou využíváno hodnocení tentokrát filmových pořadů skupinami vojáků jako původně neplánované angažmá v pro něj neznámé oblasti sociologického bádání. (viz. Hovland, C. et al. 1949) Vyhodnocování desítek skupinových rozhovorů a také zajímavost a novost úkolu spolu s profesionálním přístupem vedly Mertona k vytvoření a postupnému propracování nové kvalitativní metody – skupinového zaměřovaného interview. (Merton 1998: 169) Také Lazarsfeld podrobně popisuje, v čem spočívala Mertonova práce ve výzkumu amerického vojáka. Film, jehož působení na vojáky bylo sledováno, byl nejprve podroben detailní obsahové analýze a poté promítán ve studiu skupinám vojáků. Reakce vojáků na jednotlivé pasáže filmu byly sledovány pomocí analyzátoru programu a jejich evaluace byla tedy v čase detailní – cílená na jednotlivé časové úseky filmu. Následné kvalitativní vyhodnocení bylo prováděno formou specifických, předem připravených skupinových rozhovorů, které později Merton systematizoval do podoby nové metody dotazování. Podrobný popis metody a postupu Lazarsfeld nazývá codification a zásluhu na vytvoření tohoto nového metodického postupu po zásluze připisuje Mertonovi. (Lazarsfeld 1975: 49) R. K. Merton spolu s Patricií Kendallovou nejprve napsali odbornou stať The Focussed Interview, kterou společně vydávají v roce 1946 v Public Opinion Quarterly. (Merton – Kendall 1946) O deset let později v roce 1956 vychází stejnojmenná monografie nebo spíše příručka The Focussed Interview – A manual of Problems and Procedures, kterou sepsali ve trojici Robert K. Merton spolu s Marjorie Fiskeovou a Patricií Kendallovou. (Merton – Fiske – Kendall 1956) Merton spolu se svými kolegyněmi v tomto manuálu líčí postupy této nové metody krok za krokem a vysvětlují její podstatné rysy spočívající v moderátorových schopnostech a umu zaměřovat (to focus) postupně pozornost posluchačů na jednotlivé pasáže pořadu, na pozitivní a negativní emoce spojené s částmi pořadu, na příčiny pozitivního nebo naopak negativního hodnocení apod. Vývoj zaměřovaného rozhovoru však Merton, přestože byl právě on jeho autorem, hodnotí jednoznačně jako první výsledek své spolupráce s Paulem F. Lazarsfeldem slovy: „…Není pochyby o tom, že zaměřované skupinové interview představuje první výsledek naší spolupráce…” (Merton 1998: 169) Lazarsfeld v roce 1975 předpovídá metodě zaměřovaného interview velkou budoucnost zejména v souvislosti s rostoucí potřebou evaluací. Doslova píše: “…technika zaměřovaného interview není součástí současné sociologické literatury. Je však možno předpovědět, že znovu nabyde na významu, jakmile naše profese bude donucena věnovat rostoucí pozornost evaluacím.” (Lazarsfeld 1975: 49)
	V čem spočívala novost a důležitost této formy spolupráce Paula Lazarsfelda a Roberta Mertona? Bylo to především společné využívání analyzátoru programu a zaměřovaného interview při stejné výzkumné akci. Byla to spolupráce exaktního měření, vlastně evaluace a kvalitativně zjišťovaného porozumění hodnotícím výrokům zúčastněných osob. Byla to spolupráce vynikajícího analytika Lazarsfelda s teoretikem Mertonem, který pomocí zaměřovaného skupinového interview hledal co nejlepší a nejpřesvědčivější vysvětlení hodnot sumarizovaných z údajů jednotlivých hodnotitelů v grafu vytvořeném z hodnot zachycených analyzátorem programu. Merton po letech (Merton 1987: 557) chválí a zdůrazňuje kombinované použití měření pomocí analyzátoru programu a kvalitativního vyhodnocování formou skupinového zaměřovaného interview jako přednost oproti později zaváděné metodě focus groups. Tato vlastně šla ve šlépějích jeho metody zaměřovaného interview s tím rozdílem, že jen málokdy byla používána v kombinaci s naměřenými údaji nějakého přístroje nebo exaktní kvantitativní metody. Síla kombinace analyzátoru programu a zaměřovaného rozhovoru spočívala ve spojení kvantitativní metody s kvalitativní metodou, měření s porozuměním. A tuto metodologickou inovaci, osvědčenou v praxi výzkumu dávno před masovým zaváděním mixed methods, můžeme připsat právě spolupráci Lazarsfelda s Mertonem.
	Mimochodem, sám Lazarsfed interpretoval tento počátek spolupráce s Mertonem jako výsledek své cílevědomé snahy získat Mertona ke spolupráci na programu empirického výzkumu, takového výzkumu, jaký si Lazarsfeld představoval. Píše: „Mým cílem bylo získat Mertona ke spolupráci.” (Lazarsfeld 1975: 36) Tomu odpovídá i další angažmá Mertona ve vedení výzkumného ústavu BASR, který Lazarsfeld (s výrazným přispěním právě Mertona) při Kolumbijské univerzitě založil. Mimochodem, Paul Neurath se zmiňuje, že Merton byl v roce 1944 autorem názvu ústavu: The Bureau of Social Research. Lazarsfeld k názvu jen přidává přesné a slušivé Applied. (Neurath 1978) Merton byl několik let Lazarsfeldovým zástupcem a další léta pak ředitelem BASR a od roku 1958 do roku 1970 opět stálým náměstkem ředitele. (Lazarsfeld 1975: 36-43) Merton k tomu doslova říká: „Sloužil jsem (zdráhavě) jako „úřadující ředitel”, kdykoliv on jako ředitel byl mimo na tvůrčí dovolené, jako hostující profesor, nebo – což bylo nejdůležitější – když byl zaměstnán při zakládání některé evropské verze BASR.” (Merton 1998: 184)

2.	Spolupráce teorie a empirického výzkumu v Continuities in Social Research (RKM & PFL 1950)

Robert K. Merton s Paulem F. Lazarsfeldem společně editovali pátý díl Amerického vojáka – zmíněné Continuities in Social Research. Studies in the Scope and Method of ‘The American Soldier‘. (Merton – Lazarsfeld 1950) Tento svazek čtyř obsahově laděných a dvou metodologických statí se formálně váže ke druhé světové válce a k sociologii armády. Pro nás je však daleko důležitější, že programově otevírá další etapu spolupráce empirického sociálního výzkumu se sociologickou teorií, od nynějška již jako dvou rovnoprávných součástí akademické sociologie.
	Není vůbec náhodou, že Merton s Lazarsfeldem nazvali tento pátý svazek Amerického vojáka Continuities. Nejedná se totiž o „pokračování v interpetaci výsledků Amerického vojáka,“ jak jsme si to někteří, včetně autora této stati, dlouho mylně vykládali. Šlo o mnohem víc: V názvu svazku, v jeho úvodu i skladbou vybraných statí Merton s Lazarsfeldem veřejně vyhlásili, že program společného budování teorie a empirického výzkumu pokračuje a bude i nadále pokračovat. Hlasitě se přihlásili k myšlence, že empirický sociální výzkum je legitimní součástí akademické sociologie. 
	V tomto svazku jsou vedle studií Edwarda A. Shilse, Hanse Speiera, Daniela Lernera a Samuela A. Stouffera, známých spoluautorů Amerického vojáka, obsaženy dvě významné stati protagonistů naší analýzy. Předně zde Merton (společně s Alicí S. Kittovou) poprvé publikoval svou stať k teorii referenčních skupin. (Merton – Kitt 1950) A za druhé zde byl poprvé důkladně kodifikován a řádně vysvětlen Lazarsfeldův a Stoufferův společný objev – model elaborace – v článku Problems of Survey Analysis, který napsal Paul Lazarsfeld společně se svou třetí manželkou Patricií L. Kendallovou. (Kendall – Lazarsfeld 1950) Jak se projevila spolupráce Mertona a Lazarsfelda na celkovém designu tohoto společně editovaného díla? To, co jím chtěli vyjádřit, napsali v úvodu. A pak souborem pečlivě vybraných statí již jen dokumentovali – ilustrovali.
	V úvodu knížky srovnávají systematická empirická data, která nabízel k využití tehdy největší empirický výzkumný projekt The American Soldier, na němž byla publikace založena, s útržkovitými nesoustavnými údaji, tedy nahodilými pozorováními nerovnoměrně roztroušených příhod, událostí, které v mnoha případech sociální vědci používají. Píší v něm: „Systematická data umožňují zjistit skutečné rozdíly a podobnosti v postojích a chování mezi jednotlivými skupinami podle toho, jak převažují: což je rozhodně jeden z hlavních úkolů důkladně založené sociální vědy.“ (Merton – Lazarsfeld 1950: 10)
	Když podali přehled o obsahu knihy, vracejí se zpátky k základní metodologické otázce sociologie: Jak mohou údaje vypovídající o jednotlivcích poskytnout obecný přehled a říci něco o společnosti jako celku? A kladou základ pro most, který spojuje Mertona s Lazarfeldem v jejich výzkumných činnostech. Můžeme říci, že veřejně oznamují jednotu společenské vědy, když píší: „Náležité uspořádání údajů pocházejících od jednotlivců pak může poskytnout systematické důkazy týkající se kulturních norem a sociální organizace skupin.“ (s. 13)
	Podle Mertona s Lazarsfeldem je typ výzkumu reprezentovaný Americkým vojákem ještě poměrně nový na to, aby se zařadil do hlavního proudu sociologie (s. 13), ale předpovídají, že pokud se model systematické reanalýzy a kodifikace, již naznačený tímto typem výzkumu, prosadí masověji, sníží se diskontinuita ve společenských vědách a rozmnoží se akumulace společenskovědního poznání. (s. 11)
	Krátký úvod ke knížce končí ve shodě se Samuelem A. Stoufferem, s nímž sdílejí přesvědčení, že: „… pokračování a kumulace ve společenské vědě vyžadují nekonečné vzájemné působení, neustálou interakci teorie a empirického výzkumu”. (s. 15) A že této „zprávě“, kterou společně poslali komunitě sociologů, je třeba rozumět právě takto, je možno vidět již jen z té skutečnosti, že reprint tohoto svazku publikovaný v roce 1974 nakladatelstvím Arno Press v edici Perspektivy sociálního bádání si ve svém názvu nese již jen hlavní titul Continuities in Social Research. (Merton – Lazarsfeld 1950 (reprint 1974))

3.	Teorie a metodologie ve společných seminářích Mertona a Lazarsfelda a Friendship as a Social Process jako příklad této spolupráce

Lazarsfeld a Merton společně vedli slavné semináře ze sociologické teorie a výzkumné metodologie na Kolumbijské univerzitě. Seymour Martin Lipset hodnotil pozitivně toto uspořádání výuky: „…kombinace Bobovy teorie a Pavlových metod vytvářela novou sociologii, která byla intelektuálně mnohem mocnější než cokoliv, co ji předcházelo“. (Lipset 1979: 9) Ukázali studentům vztah mezi utvářením sociologické teorie – slavných „teorií středního dosahu“ Roberta Mertona – a operacionalizací těchto teorií, kterou většinou prováděl Paul Lazarsfeld. 
	Merton popisuje ve svém vzpomínkovém článku model této spolupráce s Lazarsfeldem. Společnou výuku doktorandů: „… prováděli v zásadě formou nepravidelného semináře takticky nazvaného Vybrané problémy ve vztazích sociologické teorie a metod výzkumu.“ (Merton 1998: 197) Zdůraznění důležitosti spolupráce teorie a metodologie a významu společné výuky najdeme také v článku Jamese Colemana. (1996: 345)
	Společná studie Lazarsfelda a Mertona Friendship as a Social Process byla součástí velice rozsáhlého projektu, o kterém pojednává následující oddíl článku – tedy celého systému výuky budoucích špičkových sociologů systémem „teaching by doing“. V této kapitole slouží studie jako vzorový příklad spolupráce matematizujícího analytika a syntetizujícího teoretika, „teoretika“ Mertona s „empirikem“ Lazarsfeldem. 
	Klíčem ke spojení těchto dvou oblastí sociologické práce byl podle mého názoru jejich společně sdílený důraz na důkladnou konceptualizaci. Oba respektovali určující úlohu vymezení pojmového rámce a věcného rozboru studovaného jevu, v tomto případě “přátelství” pojatého jako proces. Merton s Lazarsfeldem rozebírali tento proces před očima studentů svědomitě a důkladně, s ohledem na obsah studovaného jevu. A tato konceptualizace zůstává dodnes zárukou a podmínkou úspěšného propojení teorie a empirického výzkumu. 
	Studie R. K. Mertona a P. F. Lazarsfelda spojuje v jednom textu věcnou (substanciální) analýzu přátelství s přehlednou a vhodně konstruovanou konceptualizací tohoto jevu, jeho operacionalizací a vytvořením základního modelu, který v podobě vzájemných vztahů proměnných sleduje přátelství v konkrétních podmínkách. Substanciální a metodologickou analýzu spojuje inovativní chápání přátelství ne jako fakticity, ale jako procesu. Celá analýza je prováděna ve dvou amerických městech. Podstatou je sledování a výklad procesu proměn postojů a vzniku nebo zániku přátelství u dvojic zkoumaných osob. Rozbor se soustřeďuje na množinu dvojic = dyád. Oba členové uvažované a zkoumané dvojice vyjadřují svůj vztah k “tomu druhému” ve dvojici (přátelství/ne-přátelství) a také svůj postoj ke vztahům mezi bělochy a černochy (liberální/ne-liberální). Úloha je nejprve koncipována jako analýza vztahu “přátelství” a “souhlasných/ne-souhlasných postojů” ve dvou časových bodech. Pak je ve věcné analýze postupně přidáván rozbor složitějších vztahů. Paralelně k tomuto věcnému rozboru (jehož autorem je Merton) přidává Lazarsfeld metodologickou analýzu.
	Jsou zkoumána dvě rozdílná prostředí: město Hilltown (rasově smíšené prostředí – 50 % černochů a 50 % bělochů) a město Craftown (bělošské prostředí). V městečku Hilltown se smíšeným obyvatelstvem se ukazuje jako klíčový postoj zkoumaných osob k soužití bělochů a černochů. V městečku Craftown (v bělošském prostředí) je přátelství nejčastěji vázáno na shodné politické postoje. Nejčastějším jevem, který se objevuje ve sledovaných prostředích, je homofýlie, (tj. přátelství v případě shodných postojů) a heterofýlie, (tj. ne-přátelství v případě nesouhlasných postojů).
	Mertonova substanciální analýza nejprve přechází od vnímání přátelství jako konstantního stavu k jeho sledování jako procesu. Své zkoumání soustřeďuje na městečko Hilltown. Sleduje situaci ve dvou časových bodech a charakterizuje změnu mezi oběma obdobími. Popisuje pak velmi podrobně, k jakým variantám vývoje dochází a zdůvodňuje a vysvětluje důvody a důsledky těchto změn. Díky tomu, že se věnuje analýze procesu nebo spíše procesů, může popsat dosti podrobně souvislosti mezi vývojem postojů a vývojem přátelství, a to za nejrůznějších proměňujících se okolností.
	Metodologická analýza, kterou provádí v následující podkapitole Lazarsfeld, se nejprve věnuje formálnímu popisu proměn studovaných dyád (přátelství/postoj) mezi dvěma časovými body. Používá k tomu tzv. 16-polní tabulku, která vzniká křížovým rozborem proměn situace od prvního okamžiku ke druhému, kdy sledujeme vztahy dvou dichotomických proměnných ve dvou časových bodech. Vzniká tabulka 4 x 4 políčka, kde v řádcích jsou stavy (++, +–, –+, ––) v prvním období a ve sloupcích změněná situace (++, +–, –+, ––) ve druhém časovém bodě. Přitom (++) znamená přátelství a shodu v postoji; (+ –) znamená přátelství a neshodu v postoji; (– +) znamená ne-přátelství a shodu v postoji; (– –) znamená ne-přátelství a neshodu v postoji. Lazarsfeld pak provádí analýzu této 16-polní tabulky a vysvětluje jednotlivá pole tabulky. Porovnává přitom pravěpodobnosti, s nimiž dochází k proměnám postojů a proměnám přátelství za jednotlivých startovních kombinací hodnot dichotomických proměnných: “přátelství” a “postoj”. 
	Jedním z procesů, které obsahově popisuje R. K. Merton a které metodologicky analyzuje P. F. Lazarsfeld, je srovnání dílčí tabulky přesunů od rozporné situace mezi přátelstvím a postoji +– nebo –+ k homogenitě ++ nebo – –. Autoři si kladou otázku, zda hodnotová orientace častěji determinuje přátelství, nebo naopak přátelství častěji ovlivňuje shodu v postojích. Tabulka v jejich článku (Lazarsfeld – Merton 1954: 45) ukazuje, že existuje převaha vlivu postojů na vytváření přátelství (v poměru 50:10), případně že také neshoda v postojích způsobuje narušení přátelství (v poměru 50:30). K této analýze však výzkumníci “sáhli” až za situace, kdy zjistili, že reprodukce nerovnováhy (přátelství/postoje, zejména +– na +–) je velmi málo četná.
	V textu Friendship as a Social Process je propojenost teoretické kapitoly, kterou napsal Merton, s metodologickou kapitolou, jejímž autorem byl Lazarsfeld, zajištěna průvodním indexováním teoretických výroků v Mertonově kapitole (A – 4), (B – 1b). Na tyto jednotlivé úlohy navazuje Lazarsfeld jejich metodologickým řešením. Vykládá souvislosti, které byly nalezeny v datech, v metodologické části textu. Na základě provedeného rozboru Lazarsfeld formuluje odhalená “empirická” “pravidla” (rules of change). V závěru své metodologické kapitolky využívá k vysvětlení procesů změn také přídavných proměnných, které užívá k elaboraci zkoumaných vztahů. Například přechod od situace “přátelství/nesouhlas” ke “škále čtyř teoreticky možných kombinací (++, +–, –+, – –) je podle jeho rozboru dosti silně podmíněn tím, zda dotázaný vyjadřuje, nebo naopak nevyjadřuje své názory. Vyjádření názorů vede s vyšší pravděpodobností (30:45) k přechodu ve směru k “ne-přátelství” (– –). Naopak “nevyjádření názorů” vede se stejnou frekvencí k “zachování přátelství” (20 z 55) (++) jako ke “zrušení přátelství” (20 z 55) (– –). Další metodologickou úlohou je “elaborace kategorií”. Lazarsfeld správně upozorňuje na řadu míst v teoretickém Mertonově rozboru, které nevystačí s dichotomickými proměnnými (postoje), nebo nemusí být chápány symetricky (přátelství). Jeho metodologická analýza přitom dochází k závěrům, které mohou sloužit k obohacení teorie chápání a výkladu přátelství jako sociálního procesu.
	Ve třetím – závěrečném oddílu stati – hodnotí Merton pozitivní příspěvky formální metodologické analýzy k teoretickému rozboru. Udává sedm oblastí, v nichž bylo díky metodologické analýze dosaženo podstatného pokroku v poznání: 1. metodologický rozbor ukazuje hranice věcných analýz; 2. odhaluje a systematizuje předpoklady často skryté při věcné analýze; 3. objasňuje koncepty použité ve věcné analýze tím, že jim dává operacionální význam a pomáhá tím lépe pokrýt celou škálu možných kombinací sledovaných faktorů; 4. vynucuje si vyjasnění vzájemné nadřazenosti a podřazenosti pojmů použitých při věcné analýze; 5. přispívá k postupné zpřesňující analýze studovaných procesů zařazováním dalších proměnných do analýzy; 6. formální analýza povzbuzuje formulaci doplňkových věcných problémů; 7. formální analýza jasně ilustruje vzájemné vztahy metodologického a věcného zkoumání.
	Společná studie Mertona a Lazarsfelda Friendship as a Social Process představuje jeden z důležitých výsledků projektu The Planning Project for Advanced Training (PPAT), který měl prokázat význam využití špičkového výzkumného pracoviště BASR jako “školícího pracoviště pro doktorandy v sociálním výzkumu”. Tento článek sloužil jako exemplární příklad systematického úsilí o propojování a spolupráci teoretické konceptualizace a metodologické operacionalizace a měření v jednom společném úsilí o adekvátní sociologické poznání. Lazarsfeld s Mertonem skutečně vedli společný teoreticko-metodologický seminář pro doktorandy, v němž podrobovali věcnémi i metodologickému rozboru studované problémy a učili tak doktorandy Kolumbijské univerzity pokročilému modelu vědecké práce.

4.	Profesionální škola pro výcvik v sociálním výzkumu – boj o koncepci doktorandské výuky 

Celoživotním snem Paula Lazarsfelda bylo vytvořit jakési “výcvikové středisko výzkumu”, kde by bylo možno vychovávat, nebo spíše trénovat, budoucí výzkumníky. Po druhé světové válce se na univerzity hlásilo velké množství studentů. To jednak zvyšovalo tlak a požadavky na špičkové univerzity, kterých nebylo ve společenských vědách mnoho, jednak to umožňovalo přemýšlet o změnách v systému přípravy tak velkého počtu studentů k výzkumnické kariéře ve společenských vědách. A ta byla spojena se získáním titulu PhD. Kolumbijská univerzita byla mezi těmi několika školami, které mohly pomýšlet na tuto přestavbu studia. 
	Konečně, po mnoha předběžných přípravných krocích bylo BASR připraveno (alespoň v Lazarsfeldových očích) stát se takovým výukovým centrem. 
	Merton byl nejbližším Lazarsfeldovým spolupracovníkem v tomto „boji o vědecko-pedagogické pracoviště“ Kolumbijské univerzity. Jedním z textů, které vznikly za účelem prosazení tohoto projektu v život, bylo jejich společné memorandum sepsané pro komisi rozhodující na úrovni univerzity o osudu tohoto Lazarsfeldova životního snu. Je to rozsáhlé 97 stránkové dílo nazvané Návrh na ustavení Institutu pro výcvik ve společenských vědách z roku 1950. Toto memorandum bylo sepsáno ve druhé fázi velice dlouhého procesu, který trval od samotného založení tohoto výzkumného ústavu při Kolumbijské univerzitě, tj. od roku 1940 až do jeho zrušení v roce 1977. Paul Neurath, Lazarsfeldův životopisec, kterého lze považovat za nejkvalifikovanější osobu, která mohla objektivně posoudit tento vývoj, popsal první fázi tohoto procesu: “… V roce 1940 rada pro výzkum ve společenských vědách ustavila komisi v čele s Robertem Lyndem …” (Neurath 1981:24) Univerzita poskytla nově zřízenému ústavu k bezplatnému užívání prostory v opuštěné budově bývalé lékařské fakulty Kolumbijské univerzity a přidala 5000 dolarů jako malý příspěvek na jeho provoz. Později tento úřad povolil ústavu provádět výzkum a výcvik studentů a ve svém rozhodnutí doslova uvedl, že: “ smluvní vztahy s obchodními a dalšími komerčními organizacemi nejsou v rozporu s podmínkami existence výzkumného ústavu …” (Neurath 1981:24) Lazarsfeld žádal víc: „… chtěli jsme, aby Kolumbia svým rozhodnutím začlenila výzkumný ústav do celkové koncepce svého vzdělávacího programu jako středisko pro výcvik v empirickém sociálním výzkumu”. (Neurath 1981: 25) Rada jako odpověď na tento požadavek ustavila zvláštní komisi, do jejíhož čela jmenovala Elliota Cheathama. “…tato komise konečně doporučila, aby The Bureau of Applied Social Research bylo oficiálně zařazeno do struktury Kolumbijské univerzity jako výzkumná jednotka Fakulty pro postgraduální studium v politické vědě Kolumbijské univerzity s prostorami v rámci areálu univerzity a s asi deseti procenty provozního rozpočtu hrazenými univerzitou”. (Neurath 1981: 25-26) 
	A v přibližně takové situaci se nacházelo BASR v roce 1950, když Lazarsfeld s Mertonem napsali a zveřejnili své memorandum. A tato podkapitola se zabývá událostmi, které následovaly od tohoto data až do let 1955 – 1956. Spolupráce Lazarsfelda s Mertonem neskončila v okamžiku, kdy administrace Kolumbijské univerzity toto memorandum zamítla. Právě naopak. Nejdůležitější období profilace kolumbijské sociologické školy připadlo podle mého názoru právě na obtížná léta 1952 – 1955, kdy “původní idea prohrála” a “nakonec” byl namísto toho zahájen a realizován Plánovací projekt pro pokročilý výcvik (The Planning Project for Advanced Training) (PPAT) jako jakési “prozatímní řešení”. (PPAT 1955: 5) Nakonec se ukázalo, že s “provizóriem” se bude muset BASR spokojit i pro další léta své existence.
	Právě v období, kdy Lazarsfeld s Mertonem předložili fakultě zmíněné memorandum, přišla Fordova nadace s ideou podpořit postgraduální vzdělávání. Nebyla to však přímá podpora plánů Kolumbijské univerzity. Právě naopak, byl to konkurenční projekt. Bernarda Berelsona, s nímž Kolumbijská univerzita počítala jako s budoucím ředitelem svého plánovaného doktorandského centra, si vybrala Fordova nadace za ředitele svého odboru společenských věd. (PPAT 1952: 3-4) Lazarsfeldův plán Kolumbijského doktorandského tréninkového centra byl odsunut stranou a Fordova nadace věnovala darem obrovitou částku 3,5 milionu dolarů na zřízení nového Centra pro pokročilé studium (Center for Advanced Studies) při Stanfordově univerzitě v Kalifornii. (s. 4) Projekt PPAT vysvětluje, nebo spíše zklamaně konstatuje: „Protože Dr. Berelson byl ve velmi těsných profesionálních i osobních vztazích s katedrou sociologie, mnohé z myšlenek kolumbijského projektu budou použity ve Fordově institutu.“ (s. 4) Založení konkurenčního centra Fordovou nadací vyvolalo v těchto měsících na Kolumbijské univerzitě tak hluboký šok, že prakticky všichni přestali věřit v další možnosti rozvoje kolumbijského tréninkového programu. 
	Naplatilo to však pro Paula Lazarsfelda ani pro Roberta Mertona. Merton byl jmenován členem rady právě zřízeného Fordova institutu a Lazarsfeld se stal členem jeho plánovací komise. (s. 5) A s využitím vlastních sil Kolumbijská univerzita shromáždila finanční prostředky pro výzkumný a organizační projekt PPAT (Planning Project for Advanced Training). Do tohoto projektu investovala Rockefellerova nadace 60 000 dolarů a Fordova nadace dalších 60 000 dolarů na podporu aktivit Fakulty politických věd Kolumbijské univerzity. (PPAT 1955: 1) Ve srovnání s 3,5 milióny to byla téměř zanedbatelná částka. Přitom však právě tento objem finančních prostředků umožnil Lazarsfeldovi dokončit a vydat strategicky důležité vědecké publikace. Ty pak, vydávány v prestižních vydavatelstvích, ve svém úhrnu způsobily, že se kolumbijská metodologická sociologická škola stala známou a na dvě desetiletí převzala vůdčí úlohu v poválečné Americe, ale i v Evropě. 
	Můžeme říci, že v letech 1952 – 1955 z těchto 120 tisíc Paul F. Lazarsfeld úspěšně realizoval ‚impozantní soubor‘ metodologických prací, které by nikdy nebyly financovány bez „souboje o univerzitní doktorandské tréninkové centrum“. To by mohl být předběžný závěr z dostupných archivních pramenů, jak se pokusím doložit dále. 
	Před rokem 1950 (snad s výjimkou Amerického vojáka), a pokud je mi známo, ani poté nikdy nebylo investováno 120 tisíc dolarů do (téměř výhradně) profesionální metodologické práce soustředěné skupiny špičkových vědců vedených organizačním talentem, jakým byl Paul Lazarsfeld. Tyto prostředky byly investovány během 2,5 roku do tří významných metodologických publikací Lazarsfelda a jeho kolegů a do několika menších publikačních projektů. Z těchto peněz bylo financováno například sedm originálních článků napsaných pro The Language of Social Research. (s. 16). Tato Lazarsfeldova profesionální operace (při níž byl jistě podpořen Mertonem a potřeboval k ní jeho spolupráci) otevřela metodologům Kolumbijské univerzity dveře přestižního vydavatelství The Free Press pro budoucí spolupráci při vydávání odborných sociologických textů, zejména knížek ze sociologické metodologie, a to zejména textů Lazarsfelda a jeho skupiny.
	Jedna z následujících pasáží zprávy o projektu uvádí výslovně přehled témat, kterým byl projekt věnován: „… Projekt se omezuje a soustřeďuje v zásadě na pět hlavních oblastí zájmu: (A) Tvorba pojmů a indikátorů: … (B) Souběžně probíhající analýza souboru proměnných (survey analysis): … (C) Empirické studium krátkodobých změn (panelová analýza): … (D) Formalizace kvalitativních procedur: … Způsob, jakým ji provádíme, je, že vezmeme charakteristické kvalitativní studie a ‚překládáme‘ je do jazyka empirického sociálního výzkumu. (E) Vztah empirického sociálního výzkumu k problémům historiografie a politické teorie: … to se týká užitečnosti moderního sociálního výzkumu pro jiné vědní obory, jako jsou ekonomie nebo antropologie.” (s. 12-15)
	Kdyby někdo dobře nerozuměl, co to znamená „moderní sociální výzkum“, tato zpráva to výslovně uvádí: „Tyto první tři oblasti – tvorba proměnných, obecná analýza vztahů mezi nimi a jejich vzájemné působení v čase – tvoří páteř moderního sociálního výzkumu.” (s. 14)
	Bez finanční podpory tohoto PPAT projektu by žádná ze zmíněných knížek nebyla publikována s takovým úspěchem a propagační podporou. Platí to pro opravdu velký svazek později slavné knížky The Language of Social Research (Lazarsfeld – Rosenberg 1955), která sloužila po mnoho let jako vůdčí učebnice sociologické metodologie pro doktorandy na mnoha univerzitách v Evropě i ve světě. Totéž je možno říci o knížce Herberta Hymana Survey Design and Analysis (Hyman 1955), která sloužila jako vůdčí učebnice pro analytické uspořádání výzkumu zejména na některých amerických univerzitách. A podobně to platí i pro knížku Mathematical Thinking in Social Sciences (Lazarsfeld 1954), svazek studií, který by pravděpodobně zdaleka nebyl tolik citován, kdyby byl vydán jako normální sborník příspěvků z konference, kterým při kritickém posouzení ve skutečnosti byl.
	Pouze situací mimořádného šoku ostatních složek fakulty anebo výjimečně dobrou připraveností sociologů vedených Lazarsfeldem a Mertonem lze vysvětlit, že fakulta politických věd spotřebovala téměř 90 % z peněz fakultního PPAT projektu výhradně na akademickou sociologickou metodologii. Jednalo se bezpochyby o ‚mistrovské dílo‘ Paula Lazarsfelda. A zcela jistě pro toto své úsilí potřeboval, a zjevně také získal, podporu od Roberta Mertona. A úplně na závěr tohoto příběhu se Lazarsfeld jako zdánlivě poražený v této ‚velké bitvě‘ o Advance Training Centre na celý rok osvobodil od byrokratických povinností Kolumbijské univerzity a strávil akademický rok 1954 – 1955 na Institutu pro pokročilé studium ve Stanfordu. (Neurath 1978: 2; Merton 1998: 188), Nabídnu zde snad poněkud nečekanou interpretaci tohoto Lazarsfeldova závěrečného rozhodnutí. Vítěz – Fordova nadace – financovala vědeckou práci poraženého – Paula Lazarsfelda – ve své instituci. A on zde využil liberálního prostředí Fordova centra a mohl se zde plně soustředit na dokončení svého metodologického díla.
	Archivní materiály, které bylo až dosud možno objevit, dokládají, že Lazarsfeld spolu s Mertonem dokázali z téměř prohraného zápasu o model doktorandského studia vydobýt maximum. Díky projektu PPAT uskutečnil Lazarsfeld se svým týmem systematizaci poznatků z předchozího desetiletí spontánního vědeckého vývoje. V prestižním vydavatelství vyšly mimořádně potřebné učebnice sociologické metodologie. Tento proud systematického budování metodologie empirického sociálního výzkumu pokračoval dál v šedesátých a sedmdesátých letech, kdy byl financován z dalších veřejných i soukromých zdrojů. Učebnice a sborníky Lazarsfeldovy metodologické skupiny prosadily „kodifikované modely bádání“. Jejich časté využívání pro výuku sociologických doktorandů i dalších výzkumníků v USA i jinde ve světě patrně sehrály rozhodující úlohu v trvalém prosazení analytické metodologie jako jednoho z vůdčích paradigmat sociologie. V souboji o prosazení určitého modelu doktorandské výuky a v boji o „tréninkové centrum“ tedy Lazarsfeld s Mertonem prosadili maximum možného.

Závěrem: Dvě vzpomínky na vzájemnou spolupráci

Paul F. Lazarsfeld i Robert K. Merton napsali dosti rozsáhlé studie reflektující a hodnotící jejich společnou práci. Lazarsfeld sepsal článek Working with R K. Merton o své spolupráci s Mertonem pro svazek připravený k Mertonovým 65. Narozeninám. (Lazarsfeld 1975) A o mnoho let později R. K. Merton (v pařížské antologii) podrobně analyzoval svou mnohaletou spolupráci s P. F. Lazarsfeldem. (Merton 1998)
	Lazarsfeld, když se rozhodl (kolem roku 1941) “konečně vstoupit do sociologie”, nezačal hledat vysvětlování jiných jevů a souvislostí, než ho zaměstnávaly předtím – v letech 1928 – 1941. Zůstal v podstatě věrný svému pohledu na společenské útvary jako složené z menších celků – jednotlivců, rodin, komunikujících skupin apod. Velmi přesvědčivě to dokumentuje výběrová publikace Lazarsfeld’s Empirical Theory of Social Action editovaná Christianem Fleckem a Nico Stehrem z Rakouska. Ti k více než 400 stranám pečlivě vybraných Lazarfeldových spisů, často z němčiny přeložených, někdy dokonce poprvé vydaných, přidali svou padesátistránkovou úvodní výkladovou stať a další neméně výstižný dvanáctistránkový komentář v podobě předmluvy od Raymonda Boudona. (Lazarsfeld 2010) Lazarsfeldův pohled na sociální vědy zůstává pohledem člověka objevujícího “pravidelnosti světa lidí” na základě jejich jednání, ne z pohledu magických pohybů jakýchsi společenských celků. V tomto ohledu je zajímavé srovnat jeho pohled s chápáním sociologie Robertem Mertonem. V rámci jejich spolupráce v oblasti komunikačního výzkumu se Merton zdráhá použít k označení svých příspěvků k této problematice pojmu ‚sociologie‘. Například Mass Persuasion má podtitul Studies in Social Psychology. Jejich práce se “dotýkají” jakoby nesměle na neutrálním “území mezi sociologií a sociální psychologií” a v momentě, kdy každý z nich píše “své spisy”, odchází do ústraní – jeden do svého hájemství metodologie, aplikovaného výzkumu a “provozu vědy”, druhý do svého světa sociologických teorií. A znovu se setkávají – kdy? Když o něco jde. Spolu probojovávají nesnadné zápasy o institucionalizaci sociologie jako teoreticko – empirické vědní disciplíny. 
	Význam spolupráce Mertona s Lazarsfeldem při utváření sociologie jako teoreticko-metodologické vědní disciplíny zdůrazňuje Carmelo Lombardo. (Lombardo 2004) Podle něj se při analýze teoretického díla R. K. Mertona i při rozboru metodologických příspěvků P. F. Lazarsfelda většinou zapomíná na jejich spolupráci, bez níž by vlastně nebylo možno vysvětlit význam a dvacetileté úspěšné působení vůdčí sociologické školy spjaté s Kolumbijskou univerzotou v New Yorku. (Lombardo 2004: 127) Za nejcennější přínos jejich spolupráce považuje originální řešení protikladu mikro – makro. „Pokud zároveň analyzujeme teoretické příspěvky Mertonovy a empirické příspěvky Lazarsfeldovy z období mezi polovinou 40. a polovinou 50. let, je možné určit předpoklady pro sociální teorii jednání alternativní k těm, které vypracovali Parsons a mikrosociologie.“ (Lombardo 2004: 145) 
	Mertona s Lazarsfeldem spojovala víra v nutnost “perfektní konceptualizace úlohy” včetně nalezení prvotních výkladových schémat opřených o sociální teorii. Mimo to se oba představitelé kolumbijské sociologiké školy shodovali v aktivním přístupu k “operacionalizaci” zaváděných pojmů do podoby znaků a indikátorů včetně starosti o jejich měřitelnost, stabilitu, validitu i reliabilitu. Merton se soustředil na teorie a Lazarsfeld na převádění těchto ‚teorií středního dosahu‘ do podoby zjistitelných vztahů mezi měřitelnými zjevnými znaky, případně mezi tzv. ‚latentními‘ proměnnými, tedy mezi znaky, které získával jako konstruované indexy sestavované vždy z několika obsahově svázaných manifestních, a tedy měřitelných indikátorů. 
	Robert K. Merton o tom vypovídá ve svém Festschriftu těmito slovy: „Oba nás zcela zásadně znepokojovalo objasňování pojmů, … jako přestupní stanice na cestě k jejich začleňování do teorií – řízeného empirického výzkumu sociálních a psychologických skutečností.“ (Merton 1998: 171-172) Hovořil přitom o „volitelné spřízněnosti a vzájemném doplňování mezi námi dvěma”. (s. 175) Možnosti a potenciál vzájemné spolupráce vysvětluje následovně: „Poněvadž jsme se od počátku shodovali v tom, že systematické myšlení (teorie) a důkazy (v podobě spolehlivých relevantních dat) jsou vzájemně nezávislé a ve vzájemném spojení podstatné pro dosažení sociálního poznání, mohli jsme každý pěstovat své vlastní vlohy, aniž bychom upadali do vzájemného vylučování, otevřeného sporu nebo ničivého soupeření. Náš prvořadý základní zájem v objasňování pojmů tvořil naši podstatnou společnou základnu.“ (s. 175-176)
	Lazarsfeld ve svém Festschriftu věnovaném R. K. Mertonovi popisuje, jak se jejich sympatie pomalu přibližovaly. Na počátku byl pojem „organizovaný výzkumný projekt“ tak nový pro Mertona, „že jej dával do uvozovek“. (Lazarsfeld 1975: 36) Obrovský pokrok, kterým Merton prošel (alespoň v Lazarsfeldových očích), ukazuje Lazarsfeld na tom, že po letech intenzívní výzkumné práce, kterou Merton vykonal ve 40. letech, a to hlavně během druhé světové války, Rada pro společenskovědní výzkum požádala Mertona, aby připravil základní dokument pro konferenci o vztahu mezi aplikovaným a základním výzkumem. (Merton 1949; Lazarsfeld 1975: 38)
	Lazarsfeld upozorňuje také na důležitost společných seminářů s Mertonem, když píše: „Oba jsme využívali tradici výzkumných seminářů: pravidelných setkávání s doktorandskými studenty, kteří pracovali na samostatných avšak vzájemně koordinovaných částech materiálu a nakonec přispívali do společných publikací a často psali disertace na vlastní části společného výzkumného projektu.“ (Lazarsfeld 1975: 41) Lazarsfeld si pečlivě všímá „skrytých spřízněností“ mezi vlastními a Mertonovými vědeckými činnostmi. Upozorňuje například na první, nepříliš často diskutovanou část Mertonova článku Nepředvídané důsledky záměrného sociálního jednání. (Merton 2000: 116-131) Zdůrazňuje Mertonovo rozlišování mezi „neorganizovaným a formálně organizovaným jednáním“. První typ uvažuje aktivity jednotlivců a vypovídá o každém jednotlivci zvlášť. U druhého typu pak rozlišuje mezi „agregovanou úrovní“ na jedné straně a „institucionální“ nebo „strukturální“ úrovní na straně druhé. (Merton 2000: 119; Lazarsfeld 1975: 48) Lazarsfeld by rád viděl v tomto raném Mertonově článku nějakou „skrytou spřízněnost“ s jeho vlastní „empirickou analýzou jednání“. 
	Lazarsfeld chválí a vyzdvihuje Mertonovy práce, které vykonal ve spolupráci s Carlem Hovlandem na projektu Americký voják a zejména pak jeho „kodifikaci“ specifické oblasti výzkumu, tedy jeho vývoj metody zaměřovaného interview (the focussed interview). (Lazarsfeld 1975: 49) V závěru svých vzpomínek na spolupráci s Mertonem Lazarsfeld obdivuje Mertonovu „citlivost pro latentní faktory“ a jeho talent pro „větvení a rozvíjení pojmů“. (s. 60) Oba dva je spojoval výzkumný ústav The Bureau, a to téměř po celých 35 let. Jeho význam pro vývoj sociologie Lazarsfeld hodnotil slovy: „…ústav měl také svůj organizační účel. Měl začlenit bouřlivý rozvoj empirického sociálního výzkumu do struktury amerických univerzit, zvlášť v případě společenskovědních fakult. (s. 62) Oba dva podávají zprávu o blízkosti díla toho druhého, o nemnoha realizovaných, reálných společných akcích, ale také, a to především, o mnohonásobně větším podílu sdílených, tušených, latentních „blízkostech“, o vzájemné podpoře a o společném díle. Z obou zpráv lze vycítit upřímnou snahu o porozumění tomu, co si nestačili říci.
	A jaké místo jim bylo oběma blízké? Byla to Paříž. Oba se sem vždy znovu vraceli. Oba navazovali na francouzské sociologické klasiky – Merton především na Emila Durkheima, Paul Lazarsfeld zejména na Gabriela Tarda a na Fredericka Le Playe. A zmiňujeme-li právě Le Playe – byl to on, jehož cituje Robert K. Merton, když vykládá, co bylo pro něj i pro Lazarsfelda ze všeho nejdůležitější. Le Play se ptá, co je nejcennější v hlubinném dole a odpovídá si: „ nejdůležitější věc, která přichází z dolu? … no přece horník …“. (Merton 1998: 193) Merton použil tuto anekdotu, aby upozornil, že pro ně pro oba byli nejdůležitější studenti. A hovořil v textu dále o nich. Lazarsfeld by s ním souhlasil, ale na tomto příkladu by jistě zdůraznil způsob, jakým se sociolog stává „sociologickým horníkem“. To, že měl Lazarsfeld v tomto ohledu na mysli praktickou výuku ve výzkumné dílně (workshopu), dokládá například S. M. Lipset ve své analýze historie kolumbijské sociologické školy, když říká: „ Paul vášnivě věřil tomu, že hlavní metodou učení musí být učební poměr podobný vztahu mistra a jeho učně v nějaké řemeslnické dílně … Předpokládal, že pracovat jako asistent na skutečných projektech představuje hlavní prostředek výuky. …jestliže jste se účastnil výzkumného semináře vedeného v rámci nějakého konkrétního projektu, byla to pro vás neuvěřitelná zkušenost, skvělé učení.“ (Lipset 1979: 12) 
	A tak i když každý z nich hledal trochu jiné cesty, oba se shodli v tom, co bylo a je důležité, oba se dalších dvacet let od své porážky v boji o „training centre“ podporovali a doplňovali v budování relativně úspěšného a hlavně „trvale udržitelného“ modelu sociologického výzkumu. S odstupem času můžeme jejich snažení vyhodnotit jako svého druhu vítězství v boji o “sociologického horníka”, který bude umět těžit cennou sociologickou rudu a nesloží bezradně ruce v klín, když neuvidí na první pohled, že se v hromadě hlušiny třpytí zrnka zlatého prachu poznání.

Hynek Jeřábek vyučuje sociologickou metodologii a dějiny empirického výzkumu na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy v Praze a na Filozofické fakultě Západočeské univerzity v Plzni. Dlouhodobě se zabývá dílem Paula Lazarsfelda a vydal k jeho dílu celou řadu publikací v češtině i v angličtině. Česky vyšlo: Paul Lazarsfeld a počátky komunikačního výzkumu. Praha, Karolinum 1997; anglicky: Paul Lazarsfeld’s Research Methodology. Biography. Methods. Famous Projects. Praha, Karolinum 2006; přispěl kapitolou do slovenské knížky Schenk, J. a kol.: Paul Felix Lazarsfeld. Bratislava, SOFA 2003. Publikuje v Sociologickém časopise a v metodologickém časopise Data a výzkum – SDA Info. Zabývá se také výzkumem rodinné péče o seniory a komunikačním výzkumem. Je národním zástupcem ČR ve Světové asociaci pro výzkum veřejného mínění WAPOR.

LITERATURA

COLEMAN, J. S, 1996: A Vision for Sociology. In: Jon Clark, ed.: James S. Coleman. London and Washington, D. C.: Falmer Press pp. 343-349.
HOVLAND, C. et al, 1949: Studies in Social Psychology in World War II., Vol. 3: Experiments in Mass Communication. Princeton, N. J.: Princeton University Press. 
HYMAN, H., 1955: Survey Design and Analysis. New York: The Free Press.
JEŘÁBEK, H., 1997: Paul Lazarsfeld a počátky komunikačního výzkumu. Praha: Karolinum. 
JEŘÁBEK, H., 2011: Merton and Lazarsfeld: Collaboration in Communication Research. Czech Sociological Review (forthcomming).
KENDAL, P. L. – LAZARSFELD, P. F., 1950: Problems of Survey Analysis. In: Merton, R. K. – Lazarsfeld, P. F., (eds.) 1950: Continuities in Social Research: Studies in the Scope and Method of "The American Soldier". Glencoe, Ill.: The Free Press. (reprint 1974) New York: Arno Press), pp. 133-196.
LAZARSFELD, P. F., (ed.) 1954: Mathematical Thinking in the Social Sciences. New York: The Free Press (reprinted, 1969, New York: Russell & Russell).
LAZARSFELD, P. F., 1968: An Episode in History of Social Research : A Memoir” (1st ed. In: Fleming, D., Bailyn, B. eds. (1968): The Intellectual Migration: Europe and America 1930 – 1960. Cambridge: Harvard University Press 1968), (2nd ed. In: Lazarsfeld (1982), pp. 11-73, pozn. pp. 351-360 (cited according this edition).
LAZARSFELD, P. F., 1975: Working with Merton. In: Coser, L. A. (ed): The Idea of Social Structure. Papers in Honor of Robert K. Merton. New York: Harcourt Brace Jovanovich, pp. 35-66.
LAZARSFELD, P. F., 2010: Lazarsfeld’s Empirical Analysis of Action. (Ch. Fleck and N. Stehr eds.) New York: Bardwell Press. 
LAZARSFELD, P. F. – MERTON, R. K., 1954: Friendship as Social Process: A Substantive and Methodological Analysis. In: Berger, M., T. Abel a C. Page (eds.): Freedom and Control in Modern Society. New York: D. van Nostrand, pp. 18-66. 
LAZARSFELD, P. F. – MERTON, R. K., 1972: Professional School for Training in Social Research. In: Lazarsfeld, P. F.: Qualitative Analysis. Historical and Critical Essays. Boston, Allyn and Bacon Inc. 1972, pp. 361-391.
LAZARSFELD, P. F. – ROSENBERG, M., (eds.) 1955: The Language of Social Research. A Reader in the Methodology of Social Research. New York: The Free Press (1st ed. (1955), (2nd ed. 1967) (cited as LSR 1955).
LIPSET, S. M., 1979: Some personal notes for a history of the department of Sociology at Columbia. In: Merton-Coleman-Rossi (eds.) (1979): Qualitative and Quantitative Social Research. Papers in Honor of Paul F. Lazarsfeld. New York, Free Press (cited from a manuscript)
LOMBARDO, C., 2004: Lazarsfeld, Merton e la scuola sociologica della Columbia. Sociologia e ricerca sociale, n. 74, pp. 127-149.
MERTON, R. K., 1979: Remembering Paul Lazarsfeld. In: MERTON, R. K. – COLEMAN, J. – ROSSI, P. H. (eds.): Qualitative and Quantitative Social Research. Papers in Honor of P. F. Lazarsfeld. New York, Free Press 1979, pp. 19-22.
MERTON, R. K., 1987: The Focused Interview and Focus Groups. Continuities and Discontinuities. Public Opinion Quarterly, 51, pp. 550-566.
MERTON, R. K., 1998: Working with Lazarsfeld. In: LAUTMAN, J. – LÉCUYER, B. P., (eds.) 1998: Paul Lazarsfeld (1901 – 1976) La sociologie de Vienne à New York. Paris – Montréal: L’Harmattan, pp.163-211.
MERTON, R. K., 2000: Studie ze sociologické teorie. Praha: SLON.
MERTON, R. K. – FISKE, M. – CURTIS, A., 1946: Mass Persuasion. The Social Psychology of a War Bond Drive. New York – London: Harper & Brothers Publ. 1946, cited from (Westport, Conn.: Greenwood Press Pbl. 1971).
MERTON, R. K. – FISKE, M. – KENDALL, P. L., 1956: The Focused Interview. A Manual of Problems and Procedures. Glencoe, Illinois: The Free Press.
MERTON, R. K. – KENDALL, P. L., 1946: The Focused Interview. The American Journal of Sociology, 51 (1946), pp. 541-557.
MERTON, R. K. – KITT, A. S., 1950: Contributions to the Theory of Reference Group Behavior. In: Merton, R. K. a Lazarsfeld, P. F, (eds.), 1950: Continuities in Social Research: Studies in the Scope and Method of "The American Soldier". Glencoe, Ill.: The Free Press. (reprint 1974) New York: Arno Press). pp. 40-105 (citted according the edition 1974) 
MERTON, R. K. – LAZARSFELD, P. F., (eds.) 1950: Continuities in Social Research: Studies in the Scope and Method of "The American Soldier". Glencoe, Ill.: The Free Press. (reprint 1974) New York: Arno Press). 
NEURATH, P., 1978: Odds and ends (from Conversation with Pat Kendall, April 1978). Paul Lazarsfeld Archive in Vienna – File Lazarsfeld, Biography Bio 1, 3 pages – type-written. 
NEURATH, P., 1981: Paul F. Lazarsfeld and the institutionalization of empirical social research. (paper given before a joint session of the Columbia University Seminars on Content and Method of the Social Sciences and Mathematical Methods in the Social Sciences, Nov.11. 1981) Queens College, City University of New York and University of Vienna (Archive of the author).
PETERMAN, J. N., 1940: The Program Analyzer a new Technique in Studying Liked and Disliked Items in Radio Programs. Journal of Applied Psychology 24, 6, pp. 738-741.
PPAT, 1952: Planning Project for Advanced Training in Social Research. (PPAT November 11, 1952) N.Y., Columbia University. P. F. Lazarsfeld Archiv, Vienna, Box B – 0420, [Teil 1]; 15 pages.
PPAT, 1955: Planning Project for Advanced Training in Social Research. (PPAT Fall 1955) N.Y., Columbia University. P. F. Lazarsfeld Archiv, Vienna, Box B – 0420; pp. 31-35.
SCHENK, J. a kol, 2003: Paul Felix Lazarsfeld. Bratislava: SOFA.
SILLS, D. L., 1987: Paul F. Lazarsfeld 1901 – 1976. A Biographical Memoir. Biographical Memoirs, vol. 56, Washington, D. C.: The National Academy Press, pp. 251-282.
SZTOMPKA, P., 1986: Robert K. Merton. An intelectual profile. New York: St. Martin’s Press.